DEN NYA
VÄRLDSORDNINGENS
NÄTVERK 
AV LARS ADELSKOGH
DEL TVÅ (AV TVÅ)
"En avslöjad frimurare är en frimurare berövad halva sin makt."
Ratajev, rysk polischef, 1912
Vem har egentligen råd med krig? Också de rikaste nationer har ständigt ont om pengar, heter det, för de mest nödvändiga behoven. Skolväsendet och sjukvården, socialförsäkringarna och infrastrukturen, centralförvaltningen och kulturen, ingen sektor får tillräckligt. Det råder ständig brist - ända tills det är dags att föra krig. Då plötsligt finns det pengar! Är det inte märkligt?
BANKREVOLUTIONEN
När det stora europeiska kriget bröt ut i augusti 1914, var finansiella bedömare eniga om att det inte skulle pågå mer än sex månader. Därefter skulle de krigförande staterna göra bankrutt, hävdades det. Bedömningen var riktig, men endast inom en mycket snäv uppfattning av vad pengar är för något. Vi vet ju att kriget rasade på allt fler fronter i drygt fyra år, till vapenstilleståndet i november 1918.
På 1700-talet inleddes tre betydelsefulla "tekniska" revolutioner. Den industriella revolutionen och införandet av nya, revolutionerande metoder inom jordbruket beskrivs i alla historieböcker. Men den tredje revolutionen nämns sällan, trots att den fått minst lika stor betydelse för världen av idag: bankrevolutionen eller skapandet av krediter ur tomma intet.
Fram till slutet av 1600-talet var pengar reella värden, närmare bestämt kvantiteter av värdemetaller, t.ex. guldmynt och kopparplåtar. Dessa var besvärliga att handskas med vid större affärer. Med tiden nöjde man sig med att deponera sina mynt och plåtar hos guldsmeden och i stället handla med depositionskvittona. Mottagaren av ett dylikt kvitto kunde ju gå till guldsmeden när han ville och hämta ut ädelmetaller till det värde som fanns angivet på kvittot. Allt oftare struntade man också i detta och lät kvittot göra tjänst som fullgott betalningsmedel. Så uppstod föregångarna till vår tids sedlar, och varje guldsmed, som hade ett kraftigt kassavalv, kunde vara "sedelutgivande bank".
Guldsmederna-bankirerna upptäckte snart ett intressant faktum. Det var bara sällan, som depositionskvittonas innehavare hämtade ut metallvärdena eller ens brydde sig om att kontrollera att de fanns. Bankirerna vågade därför utfärda "sedlar" till ett mycket större värde än de hade täckning för. Så inleddes bankrevolutionen, som enkelt uttryckt innebar upptäckten att man kan skapa pengar ur ingenting och lura folk att betala ränta på dessa obefintliga pengar. När Bank of England grundades år 1694, stod i det kungliga brev, som stadfäste William Patersons och de andra bolagsmännens rätt att driva banken, att denna "har förmånen av ränta på alla penningar som den skapar ur intet" ("hath benefit of interest on all moneys which it, the bank, creates out of nothing"). I sin bok The Gods of Eden skriver William Bramley:
"Vid denna tid brukade bankirer trycka sedlar till ett värde, som var fyra till fem gånger större än värdet av de ädelmetaller de hade i sin ägo. Bank of England tryckte emellertid sedlar till svindlande 16 2/3 gånger det metallvärde banken ägde. Brittiska staten samtyckte till att låna dessa papperspengar och låta dem gälla som lagligt http://www.nexus.vishet.se/art2000/bankster.htm
En ytterligare bekräftelse på att första världskriget framkallats för bestämda syften kom 1954. En amerikansk kongresskommitté, den s.k. Reece-kornmitten för granskning av skattebefriade stiftelser, framlade då sitt betänkande. Man hade granskat Carnegiestiftelsen för internationell fred och funnit att den var en organisation, som ägnat sig åt att framkalla krig. Den ingick i ett nätverk av s.k. skattebefriade stiftelser, vilket byggts upp av familjerna Carnegie, Rockefeller och Ford. Reece-kornmittens utredningschef Norman Dodd omtalade vad en av hans utredare, Kathryn Casey, funnit: Vid ett styrelsemöte i Carnegiestiftelsen hade man ställt sig frågan: "Finns det något känt medel som är effektivare än krig, om man vill förändra livet för ett helt folk?" Man avgjorde att det inte fanns något, så följdfrågan för styrelsen blev: "Hur drar vi in Förenta staterna i kriget?" Dodd fortsatte:
"Och sedan ställde de frågan: 'Hur får vi kontroll över USAs diplomatiska maskineri?' Och svaret blev: 'Vi måste få kontroll över UD.' Här anknyter vi till det vi redan hade funnit... att Carnegiestiftelsen genom en organisation den särskilt bildat kontrollerade alla högre tjänstestillsättningar i utrikesdepartementet. Vid ett sammanträde någon gång år 1917 hade styrelseledamöterna övermodigt hyllat sig själva för klokheten i det ursprungliga beslutet, eftersom det redan var tydligt att kriget fick en sådan inverkan att det skulle förändra livet i USA... De var rentav så övermodiga att de författade och skickade ett telegram till mr Wilson med varningen att han skulle se till att kriget inte avslutades för snart." (Ur en intervju med Norman Dodd i boken The Tax Exempt Foundations av William McIlhany II, 1980)
Dodd uppgav att Kathryn Casey funnit också andra detaljer, som handlade om hur Carnegiestiftelsen arbetat för att förhindra att livet i USA återgick till vad det hade varit före kriget. Att förändra människornas levnads- och tänkesätt var ju huvudmotivet för kriget. Dodd sade:
"... de drog slutsatsen att man för att hindra en återgång måste kontrollera utbildningen. Och sedan tog de kontakt med Rockefellerstiftelsen och frågade dess styrelse: 'Vill ni åtaga er att förvärva kontroll över utbildningen, då denna innefattar ämnen som har inrikespolitisk betydelse?' Och det ville man. Sedan avgjorde man gemensamt att nyckelfrågan var undervisningen i Amerikas historia, och att denna måste förändras. Därefter tog de kontakt med dem som då var de mest framstående experterna på amerikansk historia och diskuterade med dem tanken på hur man skulle förändra sättet att framställa ämnet." (Källa som ovan.)
DE "RYSKA" REVOLUTIONERNA
Med Förenta staterna väl med i kriget på rätt sida såg det ganska ljust ut för "bankirbrödraskapets" planer. Tyskland skulle besegras och, viktigast, krossas ekonomiskt, så att det inte kunde stå i vägen för "det engelskvänliga nätverkets" (Quigleys term) planerade nya världsordning. Men det fanns ett problem, och det var inte litet: Ryssland, en verklig stormakt och blivande ekonomisk gigant. I början av 1900-talet var ekonomiska bedömare eniga om att Ryssland med sin hastiga industrialisering, enorma råvarutillgångar, snabba befolkningstillväxt med flera gynnsamma faktorer skulle vara världens dominerande makt inemot år 1950. På längre sikt var Ryssland ett ännu större hinder för genomförandet av den anglo-amerikanska världshegemonin än Tyskland. Ryssland måste alltså knäckas. Men det väldiga imperiet kunde inte utmanas på slagfältet, det var ju en allierad i kriget mot Tyskland och Donaumonarkin. Utåt måste skenet om Ryssland som västmakternas vapenbroder upprätthållas.
Vi, som står på tröskeln till det tredje årtusendet och har facit för det tjugonde århundradet, vet hur det gick med Ryssland. Den förstörelse av ett stort land med många folk, som sattes igång år 1905, gick in i en ny fas 1917 och ännu idag inte har avbrutits, är 1900-talets stora europeiska tragedi och den verkliga Förintelsen, med minst 62 miljoner avsiktligt dödade människor. Den som skriver detta, kan inte tänka på detta ohyggliga utan att känna en djup sorg, som förvärras snarare än mildras av vetskapen om att detta inte skedde bara genom händelsernas mekaniska gång utan framkallades med avsikt. Det torde vara 1900-talets värsta kriminella handling. Utrymmet räcker inte för någon mer inträngande behandling av ämnet; den som vill veta mera hänvisas till Jüri Linas bok Under Skorpionens tecken – Sovjetmaktens uppgång och fall. Den är oöverträffad i sitt slag och en av de bästa böckerna om Den Nya Världsordningen över huvud.
En ganska utbredd missuppfattning är att bolsjevikernas maktövertagande i Ryssland i november 1917 var ett förtryckt folks resning mot tsarens tyranni. I själva verket hade tsaren abdikerat redan i mars 1917 i samband med den s.k februarirevolutionen och överlämnat makten åt en liberal regering (den s.k provisoriska regeringen), vars samtliga ministrar var frimurare (äldre uppgifter, av bland andra Dagens Nyheters journalist Staffan Skott, om att samtliga utom utrikesminister Pavel Miljukov var frimurare, kan nu rättas. Enligt nyligen offentliggjort arkivmaterial var Miljukov generalsekreterare i Rysslands frimureri, som stod under Grand Orient.). Denna regering följdes av tre andra, varav de två sista leddes av Alexander Kerenskij. Kerenskij var stormästare i Rysslands Grand Orient. Denna frimurarorganisation, som styrdes av Grand Orient de France i Paris, hade 28 loger i Ryssland. När bolsjevikerna, ledda av frimurarna Lenin och Trotskij, tog makten den 8 november 1917, var det en fredlig maktväxling frimurarbröder emellan. Någon stormning av Vinterpalatset ägde aldrig rum annat än i den senare sovjetiska mytologin. Beslutet att överlämna makten till bolsjevikerna den 8 november fattades minst sex veckor tidigare, eftersom planen vid det laget var känd i New York, Washington och London, vilket bland andra professor Antony Sutton uppger i sin bok Wall Street and the Bolshevik Revolution. Detta var ingen rysk revolution. Ryska folket hade ingenting med dessa verksamheter att göra. Det var en kupp mot Ryssland och det ryska folket, en kupp som finansierades och dirigerades av frimurarbankirer i London, New York, Berlin och Stockholm.
REVOLUTIONERNAS FÖRHISTORIA
De två ledande bolsjevikerna, Vladimir Iljitj Lenin (egentligen Uljanov) och Lev Trotskij var båda höga frimurare. Lenin blev frimurare 1908. Trotskij blev frimurare redan 1897, vid endast 18 års ålder. Då hette han emellertid Leiba Bronstein. Fem år senare antog han namnet Trotskij. Under de två år Bronstein satt i fängelse i Odessa, studerade han flitigt frimureriets hemligheter. Det var genom detta studium han kom till bolsjevismen, medger motvilligt Internationales Freimaurer-Lexikon (1932, s. 204). Senare blev han medlem i Art et Travail, samma loge som Lenin tillhörde. Lenin och Trotskij bevistade en internationell frimurarkongress i Köpenhamn 1910. Enligt den österrikiske statsvetaren dr Karl Steinhauser blev Trotskij medlem även i frimurarorganisationen B'nai B'rith.
Den som förde in unge Bronstein i frimureriet var Israel Gelfand (Helfand, Helphand). Denne växte upp i Odessa och tillhörde revolutionära grupper redan på 1880-talet. Gelfand antog det självironiska namnet Alexander Parvus ("Alexander den Lille") och blev en mycket framgångsrik bankir – ytterligare en i raden av dessa egendomliga män, som på en gång är frimurare, bankirer och revolutionära socialister. Genom Parvus kom Trotskij till insikt om att frimureriets verkliga strävan består i att förinta nationstaterna med deras kulturer och i deras ställe upprätta en världsstat.
Även Winston Churchill bekräftade att Lenin och Trotskij var frimurare och illuminater (Illustrated Sunday Herald, den 8 februari 1920).
I sin exil i Tyskland utgav och finansierade Parvus flera tidskrifter. I tidskriften Aus der Weltpolitik skrev han redan år 1895 att det i framtiden skulle bli ett krig mellan Ryssland och Japan och att det ur detta krig skulle födas en revolution. Var detta förutseende eller vetskap om en plan? När det rysk-japanska kriget sedan kom 1904, uppmanade han ryska soldater att skjuta sina officerare bakifrån.
Internationella bankirer finansierade starkt Japans krigsinsats – viktigast var Jacob Schiff, som lånade Japan 200 miljoner dollars. Samtidigt hade man avskurit Ryssland från alla krediter. I samband med Rysslands nederlag i kriget mot Japan ville de internationella bankirerna sätta i gång en "revolution" i Sankt Petersburg. Huvudorganisatören Parvus fick två miljoner pund från Japan (Igor Bunitj, Partiets guld, s. 33). Man satsade totalt 50 miljoner dollars på "revolutionen" år 1905 (Oleg Platonov, Rysslands törnekrona – Ryska folkets historia på 1900-talet, del 1, s. 171.)
Den första "revolutionära" aktionen var planerad till den 22 januari (9 januari enligt gamla stilen) 1905. En obeväpnad, fredligt inställd folkmassa, ledd av prästen Gapon, ville uppvakta tsaren med en petition. I den officiella, tillrättalagda historien har man hittills påstått att soldaterna framför Vinterpalatset skulle ha oprovocerat öppnat eld mot de fredliga demonstranterna. Sedan kommunistpartiets arkiv blivit tillgängligt för historikerna, vet vi nu bättre. Frimurarna Parvus och Pjotr (egentligen Pinchas) Rutenberg hade i hemlighet placerat terrorister (framför allt socialrevolutionärer) i träden i Alexandrovsk-parken och befallt dem att skjuta mot soldaterna. Sålunda provocerade besvarade soldaterna elden. I denna provokation dödades 130 människor och sårades 300. Tsaren blev djupt bestört, uttryckte offentligt sympati med de dödades och sårades familjer. Den tilltänkta "revolutionen" kom av sig.
I stället satte revolutionärerna i gång med en fruktansvärd terror mot alldeles oskyldiga ryssar. Enbart åren 1905-06 krävde den revolutionära terrorn i Ryssland 20 000 offer i dödade och lemlästade. Inrikesminister Pjotr Stolypin ingrep resolut med ståndrätter. Sedan han låtit avrätta 600 terrorister, flydde resten i panik utomlands (där de hyllades som hjältar), och Ryssland fick en tids lugn. Men nu hade Stolypin och hans medarbetare fått korn på vad det var för en mot Ryssland fientlig makt de hade emot sig: det internationella frimureriet, närmare bestämt Grand Orient de France. En rysk polisagent, Aleksejev, sändes till Paris att infiltrera Grand Orient. År 1911 kunde han i en hemlig rapport uppge att Stolypin stod överst på listan över personer som Grand Orient planerade att likvidera. Den 1 september 1911 sköts Pjotr Stolypin (han hade då överlevat tio attentat – vid ett av dessa dödades 27 personer) av Mordekai Bogrov på operan i Kiev i tsarens närvaro. Bogrovs kumpan Alexander Kerenskij (egentligen Aaron Kürbis) flydde hals över huvud utomlands. Samme Kerenskij blev i augusti 1917 Rysslands premiärminister. Efter mordet på Stolypin avtog tyvärr Rysslands motståndskamp mot det destruktiva och kriminella frimureriet.
DET TYSKA STÖDET TILL BOLSJEVIKERNA
Även för tyskarna stod det klart att de genom att finansiellt stödja bolsjevikerna skulle kunna effektivt försvaga Ryssland. Även kejsar Wilhelms rådgivare Walter Rathenau var av samma åsikt, liksom Tysklands ambassadör i Köpenhamn, greve Ulrich von Brockdorff-Rantzau, som var 33:e gradens frimurare och illuminat. Det var Brockdorff-Rantzau som slutligen avgjorde frågan med ett brev till tyske vice statssekreteraren den 14 augusti 1915. År 1916 föreslog Alexander Parvus (Israel Gelfand) den tyska regeringen att ge Levins parti ett än kraftigare stöd. I ett strängt hemligt telegram till inrikesministeriet i Berlin den 2 april 1917 skrev von Brockdorff-Rantzau:
"Vi måste genast försöka att i Ryssland åstadkomma ett så omfattande kaos som möjligt. Samtidigt måste man undvika att synligt blanda sig i den ryska revolutionens gång. Men i hemlighet borde man göra allt för att utöka motsättningarna mellan de moderata och extrema partierna, ty vi är ganska intresserade av de sistnämndas seger, eftersom statskuppen då bleve en oundviklighet."
När den första "ryska" revolutionen, den i mars 1917 (februari gamla stilen) utbröt, befann sig Lenin i landsflykt i Schweiz. Han blev fullkomligt tagen på sängen och vägrade först tro på nyheterna, vilket visar att Lenin var en andraplansfigur utan verkligt inflytande på händelseutvecklingen. Den 4 april meddelade Lenin tyska regeringen att han var beredd att återvända till Ryssland. Hans resa godkändes av kaiserns rådgivare, kanslern Bethmann-Hollweg (frimurare, medlem av bankirsläkten Bethmann i Frankfurt och kusin med Rothschilds), och statssekreterare Arthur Zimmermann (frimurare). Dessa ämbetsmän organiserade sedan Levins resa tillsammans med greve von Brockdorff-Rantzau och Parvus. Resan planerades att gå genom Sverige och Finland. I Petrograd skulle Lenin och hans följe av 32 revolutionära kumpaner förena sig med Trotskij, som var på väg från USA. För Lenins resa genom Tyskland iordningställdes ett särskilt tåg. Lenins resa ansågs så viktig, att kronprinsens tåg fick göra ett två timmar långt uppehåll i Halle för att låta Lenins tåg passera. I Berlin gjorde man ett uppehåll varunder Lenin fick nya instruktioner från tyska UD. Den tyske kejsaren fick vetskap om denna operation, som bekostades av hans regering, först sedan Lenin anlänt till Ryssland.
Den 3 december 1917 skrev den tyske utrikesministern Richard von Kuhlmann till kejsaren: "Först när bolsjevikerna började få penningbidrag av oss genom olika kanaler och under olika förevändningar kunde de grunda sitt huvudorgan Pravda och organisera en hetspropaganda och därigenom utvidga partiets mycket bräckliga bas."
SVERIGE SOM RESERVBAS
Konspiratörernas syfte var att i Ryssland införa det illuministiska styret efter modell av Weishaupt och Marx. Om maktövertagandet i Ryssland misslyckades, hade man en reservplan för en kommunistisk bas. Denna bas var Sverige (Alexander Solzjenitsyn, Lenin i Zürich, s. 168). De svenska socialisterna med frimuraren Hjalmar Branting i spetsen gjorde sitt bästa för att ge Lenin ett god start för hans planerade massterror mot hela det ryska folket. Man hjälpte Lenin och hans medbrottslingar att utnyttja Sverige som basområde. Man hjälpte till att organisera bolsjevikernas fjärde partikongress, som hölls i Folkets hus i Stockholm i april-maj 1906. Branting höll där hälsningstalet.
En fixare, som skötte kontakterna mellan de tyska finansiärerna och bolsjevikerna, var Olof Aschberg (egentligen Obadja Asch), som kallades bolsjevikernas bankir. Han ägde Nya Banken, som han grundat i Stockholm 1912. Om socialdemokraten och frimuraren Olof Aschberg kan vidare omtalas att han på 1920-talet vistades i Moskva, där han samlade på sig hundratals mycket värdefulla ikoner (de äldsta från 1400-talet), som bolsjevikerna rövat från ryska kloster och kyrkor. Senare fick Aschberg tillstånd av folkkommissarien för kulturfrågor, frimuraren Anatolij Lunatjarskij (egentligen Bailich-Mandelstam) att föra sin kollektion ut ur landet och hem till Stockholm. (O. Platonov, Rysslands törnekrona – ryska folkets historia på 1900-talet, del 1, s. 764. 1997.)
I förbigående kan frågan ställas, huruvida de internationella toppilluminaterna någonsin övergivit planen om Sverige som reservland.
Sedan bolsjevismen nu havererat, framstår talrika oförnuftigheter och naturvidriga åtgärder i vårt lands officiella politik än klarare som dikterade inte av omsorg om landets och folkets välgång utan av iver att genomföra illuminaternas fempunktsprogram. (Se NEXUS Nya Tider, nr 4, 1999, s. 24).
BOLSJEVIKERNAS ÅTERKOMST TILL RYSSLAND
Det var justitieminister Alexander Kerenskij i den provisoriska regeringen, som direkt inbjöd Lenin och Trotskij till Ryssland. Han lät premiärminister furst Lvov och utrikesminister Pavel Miljukov (alla tre frimurare) skicka motsvarande instruktioner. Hur var detta möjligt? frågar du dig kanske. Lenin och Trotskij hade ju det uttalade syftet att störta den borgerliga regeringen och införa sin egen kommunistiska regim. Ännu märkligare blir det sedan ryska tidningar den 5 juli 1917 publicerade uppgifter om att Lenin och bolsjevikerna finansierades av Tysklands regering. Ryssland var ju i fullt krig med Tyskland. Genom ryska historikers insatser på 1990-talet vet vi numera att den provisoriska regeringen mycket noga kände till hur Lenin och Trotskij finansierades av tyskarna, men den vidtog inga som helst åtgärder för att stoppa dessa landsförrädare, inte förrän i augusti 1917 då det till Kerenskijregimens oerhörda förlägenhet blev allmänt känt i Ryssland. Det mest sensationella var väl ändå att den provisoriska regeringens beskickning i Stockholm hjälpte bolsjevikerna att med kurirpost smuggla en del av de tyska pengarna till Petrograd. (Hans Björkegrens bok Ryska posten, s. 137.)
Dessa svårbegripliga sakförhållanden blir med en gång begripliga, när vi inser att såväl Kerenskij och hans frimurarregering som Lenin och hans bolsjeviker (dessa kallade sig fortfarande socialdemokrater, först 1918 bytte de namn till kommunister) var marionetter som styrdes med trådar (läs: pengar) från utlandet. Den provisoriska regeringen fick sitta kvar endast så länge toppilluminaterna ansåg lämpligt. När tiden var kommen för Lenin att ta över, fick Kerenskij och hans regering snällt avgå.
En sådan toppilluminat var naturligtvis Jacob Schiff. Den 24 mars 1917 avslöjade New York Times att Jacob Schiff hade finansierat spridandet av revolutionär propaganda bland ryska krigsfångar redan under rysk-japanska kriget 1904-05. Tidningen citerade ett telegram, där Schiff hyllade Trotskij, "han var den vi hade hoppats på och strävat efter alla dessa år". Det var också Schiff, som i januari 1916 ordnade så att Trotskij kunde komma till USA, och när Trotskij i mars 1917 gav sig av från New York mot Ryssland hade han med sig en penninggåva på 10 000 dollars från Schiff. I kanadensiska Halifax kvarhölls det fartyg Trotskij och hans revolutionärer kamrater reste med. Det hade nämligen utfärdats en internationell arresteringsorder på Trotskij. Men efter diplomatiska påtryckningar från amerikanska utrikesdepartementet fick Trotskij resa vidare på ett amerikanskt pass. Londontidningen Times korrespondent i Washington Arthur Willert uppgav att överste House sagt åt honom att det var president Wilsons önskan att Trotskij skulle friges. Det anmärkningsvärda i det som skedde framgår om man betänker följande. Storbritannien och dess dominion Kanada deltog vid denna tid i första världskriget på Rysslands sida mot Centralmakterna. Bolsjevikerna Lenin och Trotskij gjorde ingen hemlighet av sina planer att gripa makten i Ryssland och därefter villkorslöst avsluta kriget. Om så skedde, skulle Tyskland sluta separatfred med Ryssland och därmed kunna föra över tjogtals med divisioner till västfronten och sålunda förstärkt fortsätta kriget mot de västallierade, däribland britter och kanadensare. Det skulle förlänga kriget med flera månader och medföra tiotusentals allierade soldaters död. Det var alltså ingenting mindre än förräderi som House och hans kumpaner ägnade sig åt.
Rothschilds hjälpte till att finansiera bolsjevikernas maktövertagande via Jacob Schiffs bank Kuhn, Loeb & Co. i New York. I en artikel i den amerikanska tidningen New York American Journal av den 3 februari 1949 uppgav Jacob Schiffs sonson John Schiff att farfar Jacob betalade de två revolutionärerna 20 miljoner dollars. Pengarna betalades ut av Kuhn, Loeb & Co:s advokat Elihu Root genom en särskild krigsfond, vilket bekräftas av amerikanska kongressens handlingar av den 2 september 1919. Det var en fin investering, eftersom Lenin mellan 1918 och 1922 återbetalade Schiffs bank motsvarande 450 miljoner dollars. Man bör betänka att under samma tid miljoner människor i Ryssland svalt till följd av inbördeskriget och bolsjevikernas vansinniga ekonomiska åtgärder, icke minst ifråga om jordbruket.
I amerikanska UD:s arkiv finns det ett dokument (nr 861.00/5339), vilket avslöjar att Jacob Schiff, som var en mycket inflytelserik person inom frimurarorganisationen B'nai B'rith, och hans kumpaner Felix Warburg, Otto Kahn, Mortimer Schiff, Isaac Seligman och andra redan i februari 1916 gjorde upp planer att störta den ryske tsaren.
Givetvis var de internationella bankirerna och deras lakejer oerhört rädda för att sanningen om deras stöd till Lenin och hans bolsjeviker skulle komma fram. Den 28 november 1917, bara tre veckor efter bolsjevikernas maktövertagande, skickade överste House ett telegram till president Wilson, där han enträget uppmanade honom att tysta ner all kritik av bolsjevikerna: "Det är utomordentligt viktigt att sådan kritik tystas." Detta telegram hemligstämplades, och innehållet blev känt först sex år senare.
SLUTORD
Ämnet Den Nya Världsordningens Nätverk är nära nog outtömligt. Jag har inte haft möjlighet att göra mer än att ta upp några borrkärnor här och var för att visa en totalt annan verklighet än den vi får oss itutad genom den tillrättalagda versionen av historien. Den ryske filmregissören Stanislav Govoruchin sade i sin skakande dokumentär om fosterlandets 1900-takhistoria, Vårt förlorade Ryssland, att "Rysslands historia är skriven av dess mördare". Detta kan ges en allmängiltig innebörd. Världens historia är skriven av dess mördare. Hur länge skall vi tillåta detta att fortgå? Den som vet men tiger gör sig medskyldig.
Ännu fler fakta finns för den som vill veta. Men att drunkna i detaljer är inte vår uppgift. Vår uppgift är i stället att genom sanningen få ett rättesnöre i livet, få en klarare uppfattning om rätt och orätt, och sedan mer beslutsamt än förut handla därefter. Endast så kan vi bli fria, från propagandamyterna frigjorda människor. Någon gång måste vi lära oss att sluta upp att tro på alla dessa enfaldiga lögner, som Den Nya Världsordningens herrar och undergivna tjänare bygger sin makt över sinnena på.
Vid sammanställningen av artikeln använd litteratur
Gary Allen, None Dare Call It Conspiracy (1971)
Dr Smilja Avramov, Trilateralna komisija (1998)
William Bramley, The Gods of Eden (1993)
Gurudas, Treason - The New World Order (1995)
David Icke, ...och sanningen ska göra er fria (1998)
Jüri Lina, Under Skorpionens tecken, andra uppl.(1999)
Eustace Mullins, The Secrets of the Federal Reserve (1993)
Eustace Mullins, The World Order, Our Secret Rulers (1992)
Dr Oleg Platonov, Ternovyj venets Rossii - Istorija russkogo naroda v XX veke, vol. 1 (1997)
Dr Oleg Platonov, Ternovyj venets Rossii - Tajnaja istorija masonstva 1731-1996 (1996)
Dr Carroll Quigley, Tragedy and Hope (1964)
Dr Antony Sutton, Trilaterals over America ( 1995)

Copyright © by Lars Adelskogh 1999. 
Först publicerad i NEXUS Nya Tider, nr 6, 1999.
Utlagd på internet den 14 februari 2007.
"Förvärvet av nyttigheter är alltså, som vi sagt, av två slag: det ena, som är nödvändigt och godtaget, har med hushållning att göra; det andra, som har med handel och beror på byte, betraktas rätteligen med ogillande, då det icke uppkommer ur naturen utan ur människors vinster av varandra. Mycket illa ansett är också bruket att taga ränta; och det dåliga anseendet är fullt berättigat, ty vinsten uppstår där ur själva penningen, inte som ett resultat av det som framställdes med penningen. Penningen avsågs vara ett medel för varubytet, medan däremot räntan utgör en ökning av själva penningen. Därav dess namn [det grekiska ordet för ränta, tokos, betyder "avkomma"], ty varje djur ger avkomma som liknar det, och räntan är penning som avlats av penning. Och därför är av allt slags handel detta det mest naturvidriga."
Aristoteles, Politiken, bok 1, kapitel 10.